Det här är en historia om en man som heter Harold Crick.
Och hans armbandsur.
Harold var en man av siffror—
—oändliga beräkningar och märkvärdigt få ord.
Armbandsuret sa ännu mindre.
Varenda vardag. I 12 år—
—borstade Harold sina 32 tänder 76 gånger.
38 gånger från sida till sida.
38 gånger upp och ned.
Varje veckodag. I 12 år—
—knöt Harold sin slips med en enkel Windsorknut—
—i stället för den dubbla och då sparade han 43 sekunder.
Armbandsuret tyckte att knuten fick halsen att se tjock ut.
Men det sa ingenting.
Varje veckodag i 12 år—
—sprang Harold 6 kvarter med 57 steg per kvarter—
—för att knappt hinna med bussen 08. 17.
Armbandsuret njöt av den friska vinden som strök över ansiktet.
Och varje dag i 12 år—
—gick Harold igenom 7. 134 skatteärenden—
—som revisor på skatteverket.
Bestämmelse 1.469—2 BI. Tack.
Vad är 89 gånger 1417?
—126113. —Då stämmer det.
Han tog bara 45. 7 minuters lunch...
...och 4.3 minuters kafferast.
Armbandsuret tog tid.
I övrigt levde Harold ett liv i ensamhet.
Han gick hem ensam.
Han åt ensam.
Och varje kväll precis kl. 23. 13—
—gick Harold och lade sig. Ensam.
Armbandsuret lade han på nattygsbordet bredvid.
Det här var naturligtvis före onsdagen...
På onsdagen vände armbandsuret upp och ner på allt.
—Du köpte den! —Ja, det gjorde jag.
RUBRIKANNONSER
Harold själv hade nog sagt—
—att denna onsdag var som alla onsdagar före den.
Han började den likadant...
Han började den likadant som han alltid gjorde.
Hallå?
Han började den likadant som han alltid gjorde.
—Medan andra... —Nån där?
Medan andra fantiserade om hur dagen skulle bli
—eller försökte klamra sig fast vid sina drömmar—
—räknade Harold bara tandborsttagen.
Vem sa så? Hur vet du att jag räknar tandborsttagen?
Det var otroligt hur helt vardagliga...
Det var otroligt...
Det var otroligt hur så vardagliga rutiner i Harolds liv —
—som han tog för givna. Skulle bli en katalysator—
—för ett helt nytt liv.
Harold sprang efter bussen. Hans skor knarrade hemskt—
—när de böjdes mot asfalten.
Och även om det var en mycket ovanlig dag—
—som skulle bli avgörande för Harolds liv —
—trodde Harold bara att det var en onsdag.
Hörde ni det?
Rösten som sa "...trodde Harold bara att det var en onsdag?"
Nej, hörde du "...trodde Harold att det bara var en onsdag"?
—Vem är Harold? —Det är jag.
Det är okej. Harold. Det är onsdag.
Strunt detsamma.
Harold kunde inte koncentrera sig på arbetet...
Tankarna for hit och dit. Han var frånvarande...
Harold, vad är 67 gånger 453?
När en kollega frågade vad 67 gånger 453...
—Jag kan inte tänka när du pratar. —... stod det helt still.
Inget. 30351.
—Men svaret var 31305. —Vänta lite!
31305. Ursäkta.
Jag fick fast en skadevärderingsman.
Han tog upp vattenskotern som tjänstefordon.
Synd att man inte har priset för årets bästa revisor.
Är allt okej?
Dave, nån förföljer mig.
Hur då? Du rör dig ju inte.
Det är en röst.
Jag förföljs av en kvinnoröst.
Vad säger hon?
Hon berättar.
Du stirrar på lådor. Vad berättar hon?
Jag fick sluta arkivera. Titta och lyssna.
Papprens skrap mot mappen hade samma ton—
—som en våg som sköljer över sand.
Harold tänkte att han varje dag hört så många "vågor"—
—att de tillsammans kunde ha utgjort ett djupt. Oändligt hav.
—Hörde du? —Arkiveringen?
Nej, rösten!
Nej.
Det läskiga är att jag tänker mig det som ett djupt, oändligt hav.
—Vad för hav? —Det som låter... Glöm det.
—Fler revisioner. Varsågod. —Tack.
En bagare...
...och en börsmäklare.
Du kan ta bagaren.
Fan, fan, fan!
—Plågoande! —Jag förstår er.
Skit på dig, skattmas!
Skattmas!
Kan vi prata nån annanstans?
Nej. Vi ska prata om det precis här.
Det står att ni bara betalade en del av er skatt förra året.
—Bara 78%. —Ja.
—Var det med vilje? —Ja.
Då är revisionen förväntad.
Jag väntade mig böter...
...eller en allvarlig reprimand.
Det är ingen skola. Ni stjäl från staten.
Nej, jag stal inte. Jag betalade bara inte hela beloppet.
Man kan inte bara strunta i skatten.
—Jo då. —Då blir det revision.
Bara om jag erkänner er rätt att granska mig.
Det är det jag gör just nu.
Nu måste jag se de tre senaste årens räkenskaper.
Bra.
Nej, det är faktiskt inte "bra".
Det är bra att man lagar väghål—
—bygger lekplatser och härbärgen.
Det betalar jag gärna skatt för!
Jag är bara ingen anhängare till—
—att regeringen satsar på upprustning—
—går i borgen för företag och finansierar valkampanjer.
Den skatten lät jag bli att betala.
Jag skrev ett brev till er om det.
Brevet som börjar med "Kära imperialistiska svin..."?
Ja.
Det ni beskriver är anarki. Är ni anarkist?
Ni undrar om jag är medlem i...
En anarkistisk förening, ja.
—Har anarkister föreningar? —Det tror jag.
Samlas de?
Jag vet inte.
Skulle inte det motverka målet fullständigt?
Harold hade svårt att se ms Pascal som revolutionär.
De smala armarna med protestsymboler.
Hennes välsvarvade ben fly från tårgas.
Harold var inte lagd åt att fantisera—
—så han försökte uppträda professionellt.
Men misslyckades. Han undgick inte—
—tankar på ms Pascals mjuka finger som strök hans kind.
Eller att se henne i ett badkar—
—när hon rakade benen.
Inte heller att se henne naken—
—utsträckt på hans säng.
—Mr Crick... —Vad är det?
Ni glor på mina tuttar.
Det tror jag inte att jag gjorde.
I så fall var det som ombud för staten i USA.
Ursäkta. Jag är ur fas idag. Jag återkommer på tisdag.
Harold kände sig både belägrad och arg när han kom ut från bageriet.
—Håll käften! —Förbannade högre makter...
Nej, det är dig jag förbannar! Håll käften och låt mig vara!
Se upp!
Ursäkta...
Ursäkta!
Är ni ms Eiffel?
—Ja. —Får jag fråga vad ni gör?
—Forskar. —Stör jag? Förlåt mig.
Jag är Penny Escher, assistenten ert förlag anställt.
—Spionen? —Assistenten.
—Jag fungerar som en sekreterare. —Jag behöver ingen.
Då får jag hitta nån annan uppgift.
Vaka över mig som en hök, för att förlaget tror jag har skrivkramp?
Har ni skrivkramp?
—Är det till boken? —Det är brev. Till mig.
—Svarar ni? —lnte brev.
Har ni rökt alla cigaretterna?
Nej, de köptes så.
De sa att du var lite märklig.
Vad anser du om att hoppa från hus?
Det har jag aldrig övervägt. Jag försöker tänka positivt.
—Alla tänker på att hoppa från hus. —Jag gör det definitivt inte.
De menar...
Jag läste det här i en fantastiskt deprimerande bok.
När man hoppar från ett hus är det sällan slaget som dödar en.
Det gör det knappast lättare.
Det är ett fotografi i boken av en som hoppar. Gammalt, men fint.
Det är kroppen av en kvinna som just hoppat.
Blodet omger huvudet som en gloria.
Hennes ben och armar är vridna ur led—
—men hennes ansikte är så lugnt.
Så fridfullt.
Jag tror att det är för att hon kände vinden i ansiktet.
Jag får inte ihjäl Harold Crick. Därför skickade de dig.
Ja, för att hjälpa dig.
Ska det gå? Du som aldrig övervägt att hoppa.
Vilken inspiration kan du bistå mig med?
De små, söta idéer du fått i din karriär—
—duger inte när en man ska dödas!
Det inser jag.
Gör du? Jag kan inte...
Hur gärna jag än vill kan jag inte kasta Harold Crick från ett hus.
Ms Eiffel... Kay. Jag har varit författarassistent i 11 år.
Jag har hjälpt 20 författare med mer än 35 böcker.
Jag har aldrig bett förlaget om mer tid.
Jag står till ditt förfogande dygnet runt—
—tills den sista punkten på sista sidan.
Jag gillar inte hög musik eller narkotika.
Jag hjälper dig så gärna att döda Harold Crick.
Dr Cayly: Vi kan väl snacka!
Jag hade ett litet snickelisnack med en från din avdelning.
Han sa att du kände dig lite vimsig?
Har du fått kontorssjukan?
Jag tror att jag mår bra.
Ett träd tror inte det är ett träd.
Det är ett träd.
Varför talade Harold med denne man?
Mannen var en idiot.
Mannen använde ord som "vimsig" och "snickelisnack"—
—och förklarade att träd var träd.
Självklart var träd träd. Det visste Harold mycket väl.
Men inte varför lukten av bakverk inte försvann.
Varför hade ms Pascal fått fingrarna och läpparna att skälva?
Harold?
Förlåt.
Vad är det med dig, Harold?
Ingenting. Allt är bra.
Hör nu. Enligt dina papper har du inte haft semester på flera år.
Vad sägs om en liten paus?
Ta ett litet avbrott från vardagen.
Jag ska tänka på det.
Jag borde egentligen inte göra det här, men...
Harold trodde att klockan var paj.
Det föll honom aldrig in att den ville säga honom nåt.
Harold hade bara använt klockan för att se vad tiden var—
—och det gjorde klockan galen.
Så den här onsdagkvällen när Harold väntade på bussen—
—stannade plötsligt klockan.
Ursäkta, vet nån vad klockan är?
—Den är 18.18. —Tack.
Därmed drev klockan in Harold på ödets irrvägar.
Föga anade han att denna oskyldiga handling—
—skulle resultera i hans snara död.
Hallå!
Varför?!
Varför min död?
Ursäkta!
När?
Hur snar är den?
Var är du?!
"Harold borstade sina 32 tänder 72 gånger."
Varför säger du inget? Jag hörde dig nog!
"...skulle leda till hans snara död." Jag hörde dig nog!
Kom igen, dumma röst! "Harold tog lampan i frustration."
"Rasande slog Harold den sönder och samman utan nåt skäl."
"Han slängde den ner i golvet och sparkade på den flera gånger."
"Harold slängde Kleenex—asken"—
—"och löpte amok på garderoben!"
Kom igen... Säg nåt.
Säg nåt!
"Harold var utom sig."
Jag är rädd för att det ni beskriver är schizofreni
Nej, det är inte schizofreni.
Jag hör bara en röst i huvudet.
Rösten säger inte vad jag ska göra. Den säger vad jag redan gjort—
—i detaljer och med ett större ordförråd.
Rösten talar alltså till dig?
Inte till mig. Om mig.
Jag finns i nån sorts historia.
Jag är en figur i mitt eget liv.
Problemet är att rösten kommer och går—
—och jag har inte hört vissa delar.
Jag måste höra dem innan det är för sent.
Innan den avslutas med din död?
Jag vill inte låta som en papegoja, men det är schizofreni.
Det gör ni inte, men det är inte schizofreni.
Tänk om det jag säger är sant. Rent hypotetiskt.
Om jag nu är med i en historia—
—även om den bara pågår i min hjärna...
Vad borde jag göra?
Ni skulle få medicinsk behandling.
Bortsett från det.
Jag vet inte.
Kanske skulle ni gå till nån som förstår sig på litteratur.
Det var en bra idé.
Tack.
Du är mannen med berättarrösten?
—Och rösten säger att du ska dö? —Ja.
—När då? —Jag vet inte.
Dramatisk ironi. Det går alltid åt helvete.
Är du sinnessjuk, eller?
Får man säga så till sjuka?
Hur många steg var det i trappan?
—Du räknade dem väl? —Nej.
—Vilken bank jobbar du på? —Jag jobbar på skatteverket.
Gift? Har du varit det?
Förlovad med en revisor. Hon stack med en aktuarie.
—Bor du ensam? —Ja.
—Sällskapsdjur? —Nej.
—Vänner? —Nej. Jo, Dave på jobbet.
Hur låter han, berättarrösten?
Det är en kvinna. En kvinna.
Är det nån känd kvinna? En du är bekant med?
Nej.
Hann du räkna kakelplattorna på toan?
Jag räknade dem inte.
—Kaffe? —Nej, tack.
—Hon sa att du skulle dö? —Hon vet inte att jag hör henne.
Men hon sa det och du tror på henne.
—Hon har haft rätt förut. —Som?
—Vad jag tyckte om jobbet. —Du hatar det.
Inte så värst insiktsfullt. Jobbet är nr 1 på folks hatlista.
Trafiken nr 2, tappade strumpor 3. Hänger du med?
—Hade du trott mig om jag sagt så? —Nej. Jag känner dig inte.
Du känner inte berättaren heller.
—Crick, jag kan inte hjälpa dig. —Varför?
Jag är ingen expert i galenskap utan i litteraturteori.
Hittills har det inte varit nåt litterärt över dig.
Rösten kan omöjligt vara en berättare—
—för det finns inte mycket att berätta.
Sen undervisar jag, är handledare till två blivande doktorander—
—och livräddare i simhallen.
Du kanske ska skriva dagbok.
Skriv ned vad hon säger. Det är mitt enda råd.
Jag kommer knappt ihåg mer än:
"Föga anade han att denna oskyldiga handling"—
—"skulle leda till hans snara död."
—Hur sa? —"Föga anade han..."
—Sa du "Föga anade han"? —Ja.
Min avhandling hette "Föga anade han".
Jag har haft undervisning på temat "Föga anade han".
Jag har haft ett seminarium om "Föga anade han".
Det var som fan, Harold.
"Föga anade han" betyder att det är nåt han och du inte vet.
Visste du det?
Kom tillbaks på fredag.
Nej, du kan vara död på fredag. Kom i morgon kl. 9.45.
För tio sekunder sen ville ni inte hjälpa mig.
Det hände mycket under den tiden.
Harold var försjunken i tankar.
På den korta biten mellan Born Boulevard och Euclid Avenue—
—fick alla beräkningar och regler och noggrannheter i Harolds liv —
—spridas för vinden.
Så var det inte perfekt att vid detta tillfälle—
—Ana Pascal dök upp?
Ms Pascal!
Harold Crick från skatteverket.
—Vill ni slå er ned? —Nej.
—Det är 11 lediga platser. —Det struntar jag i.
Hur mår ni?
Dåligt. Jag är under revision.
—Självfallet. —Av ett äckel också.
—Jag är skyldig er en ursäkt. —Säger ni?
Man genomgår massa tester innan man får börja på skatteverket.
Dessvärre testas vi inte i takt och god uppfostran.
Jag ber om ursäkt...
...för att jag flörtade med er.
Förlåt mig.
Det är godtaget.
Men bara för att ni stammade.
Är ni en frekvent resenär i kollektivtrafiken?
Nej. Jag är bara sen.
Ingen flaggbränning på gång?
Faktum är...
Jag har veckomöte för Revolutions— och llldåds—beivrarna.
Vill ni följa med?
Jag glömde fingerborgarna och socialistpamfletterna hemma.
Harold började nervöst småpladdra.
—Ni har väldigt jämna tänder. —Väldigt smått pladder.
Tack. De är äkta.
Han räknade ut risken att ses som en åsna—
—i förhållande till hur länge han pladdrade.
Jag måste hoppa av här.
Han var upprymd och överraskad—
—över detta flörtiga möte med ms Pascal.
Så upplivad att han hoppade av—
—27 kvarter för tidigt och måste gå.
Ni ger inte upp!
Vad handlar "Du är inte bättre än jag" om. Emmett Cole?
Den handlar om att leva i världen och göra grejer...
Kom in.
Crick, kom in!
—Hur mår du? —Bra.
Stäng av den där.
—Berättaren har inte dödat dig än? —Nej, inte än.
Sitt.
—Räknade du trappstegen? —Nej.
Jag har satt ihop ett test av 23 frågor—
—som kan hjälpa oss att lära känna berättaren.
—Howard... —Harold.
Frågorna kan verka löjliga men du måste svara ärligt.
Vi vet att det är en kvinnoröst. Historien innehåller din död.
Det är nutid, på engelska—
—och författaren har en viss kunskap om stan.
Första frågan:
Har en gåva nyligen lämnats vid din dörr?
Tuggummi, pengar, en stor trähäst?
—Svara bara. —Nej.
Är du benägen att lösa mordgåtor i stora palats...
Låt mig avsluta! ...dit du har eller inte har bjudits in?
Nej, nej.
På en skala från 1 till 10, hur troligt är det—
—att nån vill mörda dig?
1 är helt osannolikt, vid 10 ser du mördare överallt.
—lngen aning. —Vi säger så här...
Är du kung i nåt?
—Som vad? —Kung på det lokala bowlingcentret.
—Bowlingkung? —Ja. Eller trollkung.
Kung över ett hemligt land under golvbrädorna?
Nej! Det är ju löjligt.
Det fåniga är en bra utgångspunkt.
—Har nåt i dig ett annat ursprung? —Om jag har nån annas armar?
Kan du ha varit gjord av sten, trä, lut eller likdelar?
Eller kanske helig jord?
Vad har frågorna med nåt att göra?
Inget. Men vi får veta din historia genom att avskriva andra.
Halva grekiska litteraturen är borta nu—
—samt 7 sagor och 10 kinesiska fabler. Och klart är—
—att du inte är Hamlet, Scout Finch, Miss Marple—
—Frankensteins monster eller en golem.
Är du inte lättad över att inte vara en golem?
Jo, jag är lättad över att jag inte är en golem.
Har du magiska krafter?
—Får jag fråga vad vi gör här ute? —Vi föreställer oss bilolyckor.
—Kan vi inte göra det inomhus? —Nej.
Visste du att 41% av alla olyckor inträffar i dåligt väder?
Detsamma gäller 90% av fallen av lunginflammation.
Lunginflammation... Intressant sätt att dö.
Men hur skulle Harold få det?
—Har du skrivit nåt idag? —Nej.
Har du läst dikterna, gjort en ordlista, köpt nytt papper?
Nix, inget.
Att sitta i regn gör inga böcker.
Det visar hur mycket du vet om att skriva böcker.
Vad är det?
Information om nikotinplåster.
Jag behöver inga nikotinplåster. Jag röker cigaretter.
—De kan hjälpa. —Hjälpa?
Hjälper vad?
Att skriva en roman?
Att rädda ditt liv.
Jag är inte i den branschen.
Snarare det motsatta.
—Vad är ditt favoritord? —Heltal.
—Har du några ambitioner? —Nej.
—Erövra Ryssland? —Nej.
—Vinna en visslingstävling? —Nej.
—Du måste ha nån ambition. —Det tror jag inte.
Nån djupare dröm. Tänk efter.
Att mitt liv vore mer musikaliskt.
—Som i "West Side Story"? —Nej.
Som...
Jag har alltid velat lära mig spela gitarr.
Nu ska vi avgöra om du är i en komedi eller en tragedi.
Calvino skrev:
"Meningen med varje historia har två sidor."
"Livets kontinuitet och dödens oundviklighet."
I tragedin dör du, i komedin gängar du dig.
Komedihjälten blir kär i nån som träder in efter historien börjat.
En person som hatar hjälten.
Men vem skulle hata dig, Harold?
Professor, jag arbetar på skatteverket.
Alla hatar mig.
Bra. Har du mött nån nyligen som hatar dig som pesten?
Jag granskade en kvinna som bad mig dra åt helvete.
Det låter som en komedi.
Arbeta vidare med det.
—Fyra av dem? —Jag fick ingen sötsak.
Lulu, ger du Larry en sötsak?
Mr Crick, ni är här tidigt.
—Har ni många att pressa på pengar? —Nej, bara er.
—Stjälkte och bananbröd. —Precis!
Jag ser att er skuld bara är på 22%.
Jag betalar inte, oavsett procenten.
Men procenten avgör hur stor cell ni får.
Ni får kalla mig Harold.
Jag vet. Men jag har inte lust.
—Den är till Ramona. —Tack.
Vad är det ni skriver ned?
Inget.
Vi börjar med era kopior—
—och kvitton från de tre sista åren.
Vad är det där?
Mina papper. Mina skattepapper.
—Har ni dem så här? —Nej. Jag är ganska noga.
Jag satte dem i lådan bara för att reta upp er.
Hej! Hur är det?
Hur var det på Aruba?
Ms Pascal? Får jag fråga om nåt?
Är det här en 9:a eller 7:a?
Jag gissar på en 7:a.
Behöver ni hjälp?
Där har vi ju skattmasen! "Ni kan kalla mig Harold."
Hur går det att räkna? Hittar du dina 22%?
11 gånger 2. Det är primtal. Ska du beskatta toaletten?
—Får jag gå på toa då? —Varsågod.
—Då går jag på toa. —Adjö.
Hej då.
—Vill ni ha en kaka? —Nej.
Kom igen, de är varma och togs precis ur ugnen.
Jag tycker inte om kakor.
Tycker ni inte om kakor?
Vad är det för fel med er?
—Alla gillar kakor. —Jag vet.
Efter en riktigt hemsk dag när allt gick fel—
—gav mamma er inte mjölk och kakor?
Nej. Min mor bakade aldrig.
Jag fick bara såna från affären.
Sätt er ned.
Nej. Sätt er.
—Ät en kaka. —Jag kan inte.
Mr Crick, dagen har varit hemsk.
Det vet jag. Det såg jag till.
Ta upp kakan, doppa den i mjölken—
—och ät den.
Det är en jättegod kaka.
När bestämde ni er för att bli bagare?
—På college. —Gick ni kockskola?
Jag läste juridik på Harvard.
—Ursäkta. Jag utgick ifrån... —lngen fara. Jag blev aldrig klar.
—Hände det nåt? —Nej.
Jag kom in med nöd och näppe.
De tog in mig på min uppsats.
Jag skrev att jag skulle förbättra världen med min examen.
Men vi skulle arbeta i studiegrupper—
—och det kunde ta hela natten.
Jag bakade för att stilla hungern medan vi arbetade.
Jag kunde baka hela eftermiddagen—
—och så tog jag med godsaker till studiegruppen.
Folk älskade dem. Ät!
Jag gjorde havregrynskakor, jordnötsstänger—
—makadamianötkaka med mörk choklad.
Folk åt, studerade mer intensivt och fick bättre resultat.
Så kom fler och fler, jag tog med mer att äta.
Jag letade jämt efter bättre recept, och snart gjorde jag...
...croissanter med ricotta och aprikoser.
Mockastänger med mandelglasyr.
Och luftig citronkaka med syrlig persikoglasering.
Vid terminsslutet hade jag 27 studiekamrater—
—åtta häften med recept i—
—och urusla betyg.
Så jag hoppade av.
Om jag skulle förbättra världen så fick det bli med kakor.
Tyckte ni om dem?
Ja.
Det gläder mig.
Tack för att ni tvingade mig att äta dem.
Jag måste gå. Tack för kakorna.
—Ta med resten hem. —Nej, tack.
Jo, snälla! Då gör ni mig glad.
Jag vill, men jag kan inte.
Det räknas som gåva.
—Jag borde inte ha ätit de andra. —Jag berättar inte för nån.
—Men tänk om. —Det gör jag inte.
—Skulle jag ringa? —Jag köper dem gärna.
Vad sägs om det?
Då blir det inga problem.
—Vad är det? —Nej.
—Gå hem. —Det gör jag gärna.
Gå hem.
Ni bakade kakorna åt mig, eller hur?
Ni ville vara snäll och jag sabbade det.
Det låter säkert knäppt, men...
...jag tror att jag är med i en tragedi.
Professorn, jag misslyckades totalt. Nu tycker hon ännu mindre om mig.
—Ja, det är storartat. —Vad menar ni?
Du bevisade nåt annat.
Rösten är beroende av hur du handlar.
Den kommenterar när du ställer klockan eller åker buss.
När du borsta tänderna... Kanske är det du själv—
—som för din historia vidare.
—Vi testar nåt nytt. —Vad då?
—Gör inget. —Men ms Pascal då?
—Glöm henne. —Jag tänker på henne jämt.
Vill du överleva, får du prova nåt annat.
—Och "göra inget"? —Precis.
—lnget? —Jag förklarar igen.
Vissa intriger drivs framåt av nåt utifrån eller kriser.
Andra av karaktärerna.
Om jag går genom dörren driver intrigen mig vidare.
Står jag här, står intrigen still.
Dessutom blir jag sen.
Gör inget i morgon.
Var hemma. Svara inte i telefon, öppna inte, borsta inte tänderna.
—Jobbet då? —Ring och säg att du inte kommer.
Intrigen får inte gå framåt. I stället ska den hitta dig.
Marshall, du använder inte benen!
Det är gässens enda hem. En liten sjö i östra Polen.
Förorening från en fabrik i närheten dödar fisk och insekter—
—som djuren lever av.
Att flytta fåglarna till andra våtmarker har misslyckats.
Kanske är det vanan som gör att de stannar.
Eller en ovilja att ge upp ett kollektivt minne—
—av de tidigare så vackra kullarna.
Det går mycket fort för vinkarkrabborna—
—att inse att vadarfågeln de en gång fruktade nu är deras byte.
Den sårade fågeln vet vad som väntar den.
Flyktförsöket understryker bara den hopplösa situationen.
Primaternas sorgsna ögon tas ut först—
—och säljs till världens kosmetikaföretag—
—för att testas för maskara och ögondroppar.
Apans päls flås av från kropparna—
—och sys ilhop till kuddar...
Herr Zebra ville släcka törsten—
—men det finns andra gäster i Moder Naturs restaurang. Aj!
Och vad serverar örnen med bruna bönor och chianti? En ål!
Aj. Igen!
Krokodilen vill vill ha en antilop efter den salta zebrasmaken.
Här är en strid för riktiga spelare.
En mangust mot en kobra är alltid oförutsägbart.
Denna gång är det visst kobran som trycker till mangusten.
—Vad gör ni?! —Jävlar. Stanna kranen!
—Vad gör ni? —Vad gör du?
—Jag såg på tv! —Vi river huset.
Jag bor här!
—Är det en tv? —Ja! Min!
—Vad gör tv: N därinne? —Jag bor och har mina grejer här.
Mitt namn står på porttelefonen. Harold Crick, lägenhet 2B.
McCarthy nr 1893.
—Sa du nr 1893? —Ja!
Oj då!
Det kanske inte är nån intrig. Jag hade hoppats på en slump.
Att möta en skadereglerare när försäkringen går ut är slump.
Att få ett brev om kejsarens ankomst är en intrig.
Att få sin lägenhet uppäten av en krankäft—
—är nåt helt annat.
Harold, du kontrollerar inte ditt öde.
—Jag vet. —Gör du?
Kom med mig.
Tom, låt det stå.
Berättaren kan mycket väl döda dig.
Jag föreslår att du glömmer allt och lever ditt liv.
Leva mitt liv? Jag lever nu och fortsätter gärna att göra det.
Ja, men jag menar fullt ut. Hur lång tid du än har kvar.
Du kan uppleva nåt, göra en uppfinning—
—eller bara läsa "Brott och straff".
Det går också bra att bara äta pannkakor.
Vad är det med er? Jag vill inte äta pannkakor, jag vill leva.
Vem i all världen väljer pannkakor framför att leva?
Om du tänker lite, förstår du...
...att svaret beror på hur man lever...
...och pannkakornas kvalitet.
Du förstår mig inte.
Jo, det gör jag.
Men det handlar inte om filosofi eller litteraturteori för mig.
—Det är mitt liv! —Självklart.
Så gör ditt liv till det du alltid har önskat dig.
Vill du ha en eller två?
Bara en. Nej, två.
Här är ditt rum. Jag kallar det Sovkabin 2.
—Tack, Dave. —lnga problem.
Det blir trevligt att ha dig här.
—Hur länge stannar du? —Vet inte.
Får jag ställa en abstrakt, rent hypotetisk fråga?
Om du visste att du skulle dö—
—troligen snart, vad skulle du göra?
Jag vet inte.
—Är jag världens rikaste? —Nej, dig själv.
Har jag superkrafter?
—Nej, du är dig själv. —Ja!
Men har jag superkrafter?
—Varför skulle du ha det? —Det var hypotetiskt, sa du.
Okej, du är bra i matematik.
Det är ingen superkraft.
Du är bra i matematik, osynlig och du ska dö.
—Jag skulle åka till Space Camp. —Space Camp?
I Alabama. Det är där barn får lära sig att bli astronauter.
Det har jag velat sen jag var nio.
—Du är osynlig och åker dit? —Du valde att vara osynlig.
Är du inte för gammal för Space Camp?
Man är aldrig för gammal för Space Camp.
Space Camp.
122 gitarrer.
732 strängar.
257 pickuper.
189 volymknappar.
Nu stod Harold ansikte mot ansikte med sin äldsta dröm.
Och han gjorde inget annat än att stå.
Det var inte bara att hitta en gitarr.
Det gällde att hitta en som sade nåt om Harold.
Men den här sa:
"När jag åker hem till Georgia. Ska den kvinnan få lida."
Den här sa nåt i stil med: "Ja. Mina byxor är i spandex."
"Jag är känslig och omtänksam och kan inte alls spela gitarr."
"Jag kompenserar för nåt. Gissa vad!"
Sen fick Harold syn på den...
En sliten. Misshandlad ljust mint— grön Fender som glodde på honom.
Sitt tillstånd till trots talade den övertygat och stolt.
Den såg Harold rakt i ögonen och sa rakt ut:
"Jag rockar!"
Varsågod.
Skjuten i ett gängbråk? Harold är inte med i gäng.
Mannen i tweed?
Han njuter bara av att se på sjuka människor.
—Det säger du nedlåtande? —Det här fungerar inte.
Jag fattar inte varför vi är här.
—Jag behövde ju visuell stimulans. —På ett museum.
—Jag behöver dödssjuka. —Det är du som är dödssjuk.
Problemet är att folk här bara är allvarligt skadade.
Ursäkta... Var är de döende?
Folk här är sjuka eller sårade vilket förstås är fantastiskt.
Men de blir bättre.
Kan man få se några som aldrig blir bättre?
Jag vill gärna se de som inte fixar det, de dödsdömda.
Ursäkta, men lider ni av nåt?
Bara skrivkramp.
För varje falskt ackord blev Harold Crick allt säkrare på—
—vem han var. Vad han ville och varför han levde.
Han åt inte längre ensam.
Han räknade inte längre tandborsttagen.
Han gick inte längre med slips—
—och oroade sig inte för hur lång tid den tog att knyta.
Han räknade inte längre stegen till busshållplatsen.
I stället gjorde Harold det som tidigare skrämt honom.
Det som undgått honom från måndag till fredag i åratal.
Det som texter av många punk— rockare uppmanat honom att göra:
Harold Crick levde sitt liv.
Men även om han återfann gnistan och hoppet i sitt liv —
—och fick valkar på händerna var Harolds resa inte färdig.
Och armbandsuret tänkte inte låta fler möjligheter gå honom förbi
Ms Pascal!
Mr Crick?
Jag är glad att jag fick tag i er.
Varför då?
Jag ville ge de här till er.
—Jaså? —Ja.
Ni kan inte ta emot gåvor men ni kan själv ge?
Det verkar lite inkonsekvent.
—Väldigt, ja. —Hör här. Jag köper dem.
Nej, men gärna! Vad är det?
—Rent mjöl. —Va?
Jag har rent mjöl i påsarna.
Har du burit dem ända hit?
Jag har betett mig konstigt och det vet jag väl om.
Och jag vill ha er.
Det finns så mycket i mitt liv—
—som bokstavligen säger mig att jag borde ge er de här.
Men jag gör det för jag vill ha er.
Ni vill ha mig?
Det råder inga tvivel.
Finns det inte väldigt tydliga och välkända regler—
—om socialt umgänge?
Mellan revisor och den granskade? Jo, men det struntar jag i.
—Varför? —För jag vill ha er.
—Kan ni bära de där lite längre? —Okej.
—Har ni gjort ett schema? —Nej, jag kan det utantill.
Den blå är kornmjöl.
—Vad är den? —Den orangea?
—Det har jag glömt. —Här bor jag.
Vill ni följa med upp?
Upp till er?
Det antar jag.
Var inte det avsikten med mjölet och allt?
Jag hade inte tänkt längre än till "Jag vill ha er".
Hör här, mr Crick...
Jag tror att jag tycker om er.
Och innan jag gör nåt överilat—
—vill jag känna mig säker.
Jag vill att ni följer med upp.
Det vore en ära.
Fint.
Han var knäpp. Han försökte få mördaren attesterad.
Smakade de bra?
—Tack. —Det var så lite.
Nej, jag lägger dem i diskhon. Sätt er i soffan.
Spelar ni gitarr?
Väldigt dåligt. Jag fick den i utbyte mot en bröllopstårta.
Måste jag beskattas för den med?
Nej, jag tar inte med den i revisionen.
—Spelar ni? —Jag kan bara en låt.
—Spela den! —Jag kan den dåligt.
—Jag lovar att jag inte skrattar. —Kanske en annan gång.
Ms Pascal, jag...
Jag vet. Jag vill ha er också.
Harolds liv innehöll talande och världsliga ögonblick.
Men de ögonblicken hade inte skilts åt från varandra.
Bortsett från det här.
När Ana suckade lätt och lade sig intill honom —
—visste Harold att detta var ett av de stora ögonblicken.
Han visste att hon höll på att bli förälskad i honom.
Professor Hilbert, det är en komedi!
Kvinnan som hatar mig, Ana Pascal...
Igår kväll...
Hon håller på att bli förälskad i mig.
Ett mirakel. Rösten bekräftade det i natt.
Det är ju underbart, även om min lista blir överflödig.
Vilken lista?
Sju nu levande författare kunde ha skrivit din historia—
—utifrån vad vi har lagt fast.
Om berättaren lever står hon på listan.
Men den behövs inte nu när du ska leva lycklig i alla dina dagar.
Det är Karen Eiffel. En av mina favoritförfattare.
Hon skriver vackra tragedier. Du ska få en kopia av listan.
Bara utifall att. "Sociopatisk författare."
—Du ska ha tack ändå. —Det var så lite.
Du måste säga till om du hör berättarrösten igen.
Det ska jag göra.
Titeln är "Att dö och taxeras".
—Jag är från Texas! —Nej. Inte "Texas".
Taxeras. "Att dö och taxeras."
Ni anspelar på Benjamin Franklins ord?
Damen här är verkligen rolig. Vad ska boken handla om?
Om mänskliga relationer.
Om dödens oundviklighet. Moderiktiga herraccessoarer...
Gud, det är hon! Det är berättarrösten.
—Det stämmer inte. —Jag är helt säker.
—Intervjun är tio år gammal. —Var inte manschettknappar ute?
Det är hon.
—Är hon engelska? —Det är hon! Jag känner igen rösten.
Skit.
—Vad är det? —Hon var inte på listan.
Du borde ha nämnt accenten. Och dessutom...
...så slår hon ihjäl folk.
I alla böcker dör de. Hon slår ihjäl dem.
Vem slår hon ihjäl?
Hjältarna.
Den handlar om en flicka som mister flera familjemedlemmar.
—Var finns hon? —Hon går inte att hitta.
Jag har undervisat om henne och skrivit brev. Hon är en ensling.
Här är senaste boken. Hon har inte givit ut nåt på tio år.
—Bor hon i stan? —Hon gjorde det...
Banneker Press, 2267 Wallace Street. Ar det förlaget?
Även om du hittar henne...
—Jag måste iväg. —Hon skriver bara tragedier!
Var har du varit?
Jag var ute och köpte cigaretter—
—och jag kom på hur jag ska ha ihjäl Harold Crick.
När jag kom ut ur butiken—
—så kom det till mig.
Hur då?
Ja, Penny... Som allt som är värt att skriva kom det oförklarligt.
Jag förstår. Vad händer då?
Det är perfekt. Jag förstår inte att jag inte tänkte på det tidigare.
Det är enkelt, ironiskt—
—och troligtvis hjärtskärande.
—Står det där? —Ja.
—Skrivet på linjerat papper? —På bussen.
Så jag gör det färdigt idag.
Det säger jag till förläggaren. Så packar jag ihop.
Det uppskattar jag.
—Kan jag hjälpa er? —Jag vill träffa Karen Eiffel.
En av era författare. Det är mycket viktigt.
—Hon är inte här. —Jag vet.
—Jag måste hitta henne. —Vi är bara förlaget.
Jo, men jag måste kunna nå henne.
—Vi har en adress för fansen. —Det är för bråttom.
Hur känner ni henne?
—Jag är hennes bror... —Bror?
—Hennes svåger. —Har hon en syster?
Nej, jag är gift med hennes bror.
Inte i den här delstaten, i en bredvid...
Jag måste be er att gå.
Nej, lyssna nu.
Jag är en av hennes karaktärer. Jag är i hennes nya bok.
Hon vill slå ihjäl mig. I boken, alltså.
Men jag tror att jag kommer dö så jag vill be henne att låta bli.
Hej, Harold! Svetten lackar!
Hej, Harold!
—Tillbaka från semestern? —Du ser utvilad ut.
—Han ser hemsk ut. —Ja, sliten...
Jag håller mig helst ifrån honom.
Han ignorerar mig.
—Nu går han igen. —Kul att du kom.
Telefonen är död.
—Får jag låna din mobil? —lngen täckning.
Nåt på tok?
Kan du låna mig lite småpengar?
Strax därpå rusade Harold över torget mot en mynttelefon.
Till slut fick han syn på en.
Men telefonen var upptagen av en närsynt 80—åring—
—som absolut skulle tala med sin dotter i Denver oavsett pris.
Som tur var kom Harold på telefonerna på t—banestationen.
Den första telefonen var död.
Nästa var täckt av slem.
Harold ringde från den tredje.
Han såg till att trycka hårt på varje tangent.
Telefonen ringde.
Telefonen ringde igen.
—Svara inte! —Du sa att den aldrig...
Telefonen ringde en tredje gång.
—Karen Eiffel? —Ja.
Jag heter Harold Crick. Ni skriver en bok om mig.
—Ursäkta? —Jag heter Harold Crick.
—Är det ett skämt? —Nej.
Jag jobbar på skatteverket.
När jag arkiverar hör jag ett djupt och ändlöst hav.
Ms Eiffel?
Släpp in honom.
—Penny, Kays assistent. —Harold, hennes huvudperson.
Herregud...
Åh, Gud!
Ms Eiffel?
Ditt hår... Dina ögon...
Dina fingrar...
Dina skor...
Hej!
Jag är Harold Crick.
Jag vet.
Hur hittade du mig?
Jag granskade er för tio år sen. Ert nummer fanns i arkivet.
Ursäkta, men det här är oerhört märkligt.
Det säger ni till mig?
—Trodde du inte att du var tokig? —Men ni hade rätt om allt.
Och så sa ni: "Föga anade han..."
—"Föga anade han"? —Allvetande tredje person.
Det betydde att det kom från nån annan än mig själv.
Så sa professor Hilbert.
Professor Hilbert? Professor Jules Hilbert?
Ja. Han älskar era böcker.
Jag älskar hans brev.
Ni förstår varför jag måste hitta er och be er att inte döda mig.
Ni har tydligen inte skrivit slutet än.
Nu när vi har träffats och ni ser att jag existerar—
—så slår ni väl inte ihjäl mig?
Har ni skrivit slutet? Har ni skrivit det?!
—Ett utkast. —Men bara det?
Mer eller mindre. Det är inte renskrivet. Det kanske går.
Vad då "det kanske går"?
Jag försöker bara skriva en bok.
Kay! Låt honom läsa det.
Låt honom läsa det.
—Hittade du henne? —Ja.
Jag är kanske redan död. Det är bara inte renskrivet.
Är det boken?
—Har du läst den? —Jag försökte, men kunde inte.
Ni måste läsa den.
Ni får säga vad jag ska göra.
Om jag kan undgå det.
Om jag har nån chans. Snälla!
Här är er uniform.
Banetta visar runt er.
Iväg nu!
ATT DÖ OCH TAXERAS en roman av Karen Eiffel
Professor Hilbert?
Hej, Harold!
Du ser trött ut.
Jag är bara lugn.
Det gör mig ont.
Du måste dö.
Det är ett mästerverk.
Boken är förmodligen den bästa i ett redan lysande författarskap.
Men den fungerar inte om du inte dör på slutet.
Jag har läst den om och om igen och vet hur tufft det är att höra.
Ber ni mig att frivilligt gå min död till mötes?
Ja.
Menar ni det?
Ja.
Jag trodde ni... skulle hitta en utväg.
Jag beklagar.
Kan vi inte bara se om hon kan skriva om den?
Nej.
I det långa loppet spelar det ingen roll.
—Jo, det gör det. —Nej.
Jag kan förändras.
Jag kan säga upp mig. Jag kan resa bort med Ana.
Jag kunde bli nån annan.
—Lyssna nu, Harold... —Jag kan inte dö nu.
Det är urdålig tajming.
Ingen vill dö, men det är nåt vi alla gör.
Harold, hör på nu.
Du ska ju dö nån gång.
Av hjärtsvikt på banken...
Eller av en pastill i halsen.
Eller en sjukdom som du fått på semester. Du ska dö.
Det är helt säkert.
Slipper du den här, dyker en annan upp.
Jag garanterar att den inte blir så poetisk och meningsfull—
—som den hon har skrivit.
Det gör mig ont, men...
...så ser alla tragedier ut, Harold.
Hjälten dör, men historien lever för evigt.
—Det finns en plats där. —Jag vill sitta här!
Kay?
Hur många människor tror du jag har slagit ihjäl?
Hur många?
—Jag vet inte. —Åtta.
Jag har dödat åtta människor. Räkna själv!
—De är uppdiktade. —Harold Crick är inte det.
Han är inte uppdiktad, Penny.
Alla mina böcker slutar med att nån dör.
Det var sympatiska personer också. Den där boken om—
—Helen, skollärarinnan.
Jag slog ihjäl henne dagen före sommarlovet.
Det är oerhört grymt.
Och civilingenjören Edward...
...drog jag åt snaran på...
...med en hjärtattack mitt i rusningstid.
Jag slog ihjäl honom.
Jag dödade...
Jag dödade dem allihop.
Ms Eiffel!
Harold?
Jag har läst färdigt den.
Jag sträckläste den på bussen.
Den är jättefin. Jag gillade delen om gitarrerna.
Tack.
Jag läste den och älskade den. Den kan ju bara sluta på ett sätt.
Jag kan inte mycket om litteratur, men allt verkar självklart.
Det är en underbar bok och du ska skriva färdigt den.
Kvällen före sin död ägnade sig Harold åt några vanliga sysslor.
Han avslutade sina revisioner.
Han ringde några samtal han skjutit upp.
Är det nån åldersgräns hos er?
Och åkte till ms Pascal där han åt köttfärslimpa och chokladpudding.
Och så såg de gamla filmer.
Det var en en trevlig kväll som var rätt vardaglig.
Det enda som gjorde kvällen speciell—
—var morgonen som skulle följa efter den.
—Det är nåt jag måste säga. —Måste du?
Ja.
—Är det en hemlighet? —Det kan man säga.
Jag är galen i dig.
Jag är galen i dig med.
—Var det det? —Nej.
Jag måste berätta det här för dig och du ska lyssna noga.
Värdet av den mat som du skänker kan dras av som välgörenhet.
Det uppgår faktiskt till mer—
—än det du är skyldig i skatt. Det strider inte mot några skatteregler.
Men jag vill ju bryta mot skattereglerna.
Jag vill också göra världen till en bättre plats.
Därför ser jag till att du inte hamnar i fängelse.
Kom lite närmare—
—och viska lite fler skatteregler i mitt öra.
Det är så mysigt!
Mycket hade ändrat sig för Harold de sista veckorna.
Hans inställning till jobbet. Hans evinnerliga räknande.
Hans kärleksliv.
Men av alla förändringar som Harold genomgått—
—var kanske den mest talande den att han denna dag—
—inte var sen till bussen 08. 17.
Vad Harold inte förstått onsdagen för fyra veckor sen—
—var att den tid han fick—
—var tre minuter senare än den riktiga tiden.
Alltså tre minuter efter den tid —
—som hans klocka och liv tills dess rättat sig efter.
Inget graverande misstag.
Men hade Harold inte ställt den efter den felaktiga tiden—
—hade han knappt hunnit med bussen 08. 17—
—och hade inte varit vid busshållplatsen kl. 08. 14 idag.
Harold?
En obetydlig detalj tills det otänkbara hände.
Åh, Gud! Jag måste be alla att sitta kvar i bussen.
"Harold Crick var dö..."
Vad hände? Jag såg honom inte.
Han ville hjälpa pojken. Ring busscentralen.
Det är mitt fel.
—Lever han? —Jag tror att han andas.
Kom in.
Ursäkta mig.
Är ni professor Hilbert?
Ja.
Jag är Karen Eiffel.
Vi har visst en gemensam bekant.
Varsågod och sitt.
Jag kommer bara för att...
Varsågod.
—Är det boken? —Ja.
Har ni läst den?
Är det i ordning?
Ja.
Jag tror ni kan vara intresserad av—
—det nya slutet.
God eftermiddag.
Det ni gjorde var modigt.
Att gå ut framför bussen. Det var modigt.
Dumt, men modigt.
Jo...
—Klarade pojken sig? —Han fick några skråmor.
Bra...
Klarade jag mig?
Ni är inte död.
Men ni har fått skallskador. Ni bröt tre ben—
—fyra brutna revben, ett benbrott på vänster arm—
—och skadade en pulsåder, som ni borde dött av.
Otroligt nog blockerade metall— splitter från er klocka pulsådern—
—vilket minskade blodflödet så ni överlevde. Rätt häftigt.
Efter lite träning och några månaders vila borde ni må bra.
Men vi kunde inte ta bort metallsplittret ur armen—
—utan att riskera pulsådern.
Ni får ha en bit klocka i armen resten av livet.
Ni har haft väldigt stor tur.
Mr Crick har besök.
Gud, Harold!
Jag mår bra. Det ordnar sig.
Du mår inte bra. Se på dig själv!
—Du är allvarligt skadad. —Jag mår bra.
—Vad hände? —Jag gick ut framför en buss.
Varför då?
Jag måste putta undan en pojke.
Jag måste förhindra att pojken blev påkörd.
Gick du framför en buss för att rädda en pojke?
Jag hade inget val. Jag var tvungen.
Det duger.
—lnte lysande? —Nej.
Det är inte dåligt.
Inte enastående litteratur, men det duger.
"Duger" räcker för mig.
—Men det passar inte med resten. —lnte än. Jag skriver om resten.
Min assistent skulle be förlaget om mer tid.
—Varför? —Vet inte, men det var rart.
Varför har du skrivit om boken?
Det finns många skäl. Jag kunde inte förmå mig själv till det.
För att han är verklig?
För den handlar om en man som inte vet att han ska dö.
Vet mannen om att han ska dö—
—och han dör frivilligt, även om han kan förhindra det...
Är han inte en människa som förtjänar att leva?
När Harold åt av den hjärtformade kakan—
—kände han äntligen att allt skulle ordna sig.
Ibland när vi blir rädda och förtvivlade—
—i det vardagliga och beständiga—
—i hopplöshet och tragedi
—kan vi skatta oss lyckliga över hjärtformade kakor.
Och när det inte finns kakor—
—kan vi finna tillförsikt i en välkänd hand mot vår hud.
Eller i en vänlig gest.
VUXENPROGRAM — SPACE CAMP
Eller en liten uppmuntran.
SLUTA RÖKA NU
I en kärleksfull famn.
Eller hos en tröstande vän.
För att inte tala om sjukhusbårer.
Och näsklämmor.
Och oätna wienerbröd.
Och hemligheter som viskas.
Och Fender Stratocaster—gitarrer.
Och kanske en roman då och då.
Vi måste minnas att alla nyanser. Skevheter och finesser—
—som vi ser som detaljer—
—har ett mycket större och ädlare syfte.
De är här för att rädda våra liv.
Det låter som en märklig tanke—
—men jag vet att det råkar vara sant.
Så gick det till: Ett armbandsur räddade Harold Crick.